Вождь Праве Вухо на шляху до Білого дому. Як провальний замах допоможе Трампу виграти вибори
Звичайно, Трампа могли і вбити, але ж не вбили. Натомість його шанси на перемогу різко зросли. Воістину, те, що нас не вб'є, багато разів пошкодує про це
![](https://www.dsnews.ua/static/storage/thumbs/414x290/f/a5/9f2c54f4-fe4aa35705b933146c4d8e32cab32a5f.jpg?v=7186_1)
Увечері 13 липня, о 18.11 за місцевим часом, за шість хвилин після початку виступу в окрузі Батлер, штат Пенсільванія, по Дональду Трампу відкрили вогонь з гвинтівки AR-15 з даху прилеглої будівлі, з дистанції приблизно 130 метрів. Стрілець зробив дев'ять пострілів, але промазав. Загинув один із глядачів, який стояв поряд із трибуною, ще двоє були тяжко поранені, а Трампа дістала лише одна куля, простріливши йому верхню частину правого вуха. Після цього стрільця вбив снайпер Федеральної Секретної Служби (USSS), яка забезпечує охорону політиків, включаючи екс-президента Трампа.
Дивні обставини замаху
Незрозуміло, чому USSS не взяла під контроль будинок, дах якого був ідеальним місцем для вогневої точки. Більше того, кілька людей бачили як хтось із гвинтівкою підіймається на дах, і повідомили про це, але агенти USSS не надали цьому значення. Після початку стрілянини дії USSS також були хаотичні та погано продумані. Якби у стрільця була підготовка на рівні, наприклад, Лі Харві Освальда, республіканцям на з'їзді в Мілуокі, який відкриється 15 липня, довелося б висувати іншого кандидата. А тепер кандидатом уже з повною гарантією висунуть Трампа, з простріленим вухом та ще не названим кандидатом у віце-президенти.
20-річний Томас Метью Крукс, що стріляв, білий, родом з Бетел-Парку в Пенсільванії, міста приблизно в 70 км від Батлера, нічим особливим не виділявся. Хіба що тим, що зареєстрований як виборець-республіканець, пожертвував $15 комітету прогресивних політичних дій – структурі, організованій демократами. Справа була 20 січня 2021 року, у день приведення до присяги президента Байдена.
У мережі з'явився відеозапис, зроблений Круксом перед замахом. "Я Томас Метью Крукс. Я ненавиджу республіканців. Я ненавиджу Трампа. І знаєте, що? Ви нарвались не на того хлопця", — записав Крукс, і подався на дах. Якщо він міг адекватно оцінити ситуацію, то розумів, що його шанси вижити — мінімальні, а вижити і втекти — ще менше.
За офіційною версією, Крукс діяв поодинці. Ймовірно, так і було, але хтось навіяв йому думку про замах на Трампа, а охорона USSS створила сприятливі умови для виходу Крукса на вогневий рубіж. Чи це було ланцюжком випадковостей, чи елементами плану усунення Трампа, ми не знаємо, і, ймовірно, не дізнаємося ніколи, як не знаємо деталей інших замахів на американських президентів. Такі замахи в США завжди роблять одинаки, які підозріло самотні.
Круксу потрібно було не промахнутися, стріляючи зі зручної позиції, зі 130 метрів, при прицільній дальності AR-15 400, і хоча б раз потрапити Трампу в голову. Але Крукс промахнувся, і карти роздали по-новому.
Очевидні наслідки
Версія про те, що замах організований самим Трампом для підвищення популярності, вже гуляє по Мережі, але не витримує критики. Усі грали всерйоз: стрілець був, по суті, смертником, у натовпі є вбиті і поранені, а куля пройшла поруч із головою Трампа. Екс-президенту просто пощастило: він вдало повернув голову праворуч, завдяки чому й залишився живим. Після провалу Байдена на дебатах з Трампом, і його численних публічних говорок, які завжди тлумачилися як нездатність виконувати свої обов'язки через вікові зміни, замах на Трампа надав його фігурі ще більше яскравості. І Трамп пішов у електоральний відрив, про що буквально в один голос говорять зараз усі коментатори-республіканці, а коментатори-демократи відмовчуються.
Єдиний шанс демократів повернути собі ініціативу – замінити Байдена, висунувши на національному з'їзді, який пройде в Чикаго з 19 по 22 серпня іншого кандидата. Заміни Байдену поки не видно, сам він відмовляється йти, але до з'їзду ще місяць, а ідея змінити кандидата знаходить у лавах Демократичної партії все більше прихильників. За вдало обраної фігури це могло б спрацювати. Ось тільки знайти таку фігуру: виграшну в очах виборців, що вагаються, влаштовує базовий електорат демократів, і прийнятну як компроміс для більшої частини спонсорів партії, притому, у короткий термін, видається справою неймовірною. А отже, 2025 року до Білого дому прийде Трамп. Втім, нинішні вибори в США сповнені сюрпризів, і давати тверді прогнози було б вкрай необачно. Будь-яке може статися. Наприклад?
Чи є у вас план?
Трамп отримав перевагу, а замінити Байдена, поки той живий, дуже складно. Що із цим можна зробити?
У США вибори будь-якого рівня – по-перше, вибори бізнес-плану: як зібрати до бюджету гроші та на що їх витратити. Другим пунктом іде план розумного обмеження прав і свобод громадян, який не дозволяє їм рознести країну на шматки, але й не перетворює її на в'язницю. На цьому все, решта – прикраси.
США – великі, складно влаштовані та неоднорідні. По суті, це конфедерація з 50 незалежних держав, на яку під час Громадянської війни натягнули шкуру федерації, яка не дає їм розбігтися. Але під шкірою вони все одно конфедерація, а шкіра тісна, і що далі, то більше. Крім суперечливих інтересів 50 штатів під нею виборюють виживання і корпоративні гравці, чиї ресурси, як мінімум, не поступаються ресурсам штатів, а то й перевершують їх.
З огляду на певні обмеження, свідомо закладені батьками-засновниками до Конституції США, партій першого ряду, із шансами провести свого кандидата до Білого дому, які ведуть боротьбу один з одним, зазвичай дві. Прямої заборони на третю партію немає, і вона виникає часом, у періоди криз, найчастіше як продукт розколу однієї з провідних партій. Після чого у довгостроковій перспективі виживають лише дві партії, серед яких може бути і нова, яка втопила одну зі старих, а може й не бути. У ці дві партії на федеральному рівні має вміститися вся Велика Американська Різноманітність.
Як наслідок, ми отримуємо на президентських виборах двох суперкомпромісних кандидатів, здатних послідовно проводити дуже обмежену кількість базових програм. Сьогодні це проблема мігрантів, розподіл соціальних бюджетів, схема оподаткування та ставлення до абортів, яке насправді – лише верхівка айсберга соціально-економічних проблем.
Коли Велике Американське Різноманітність було простіше, простіше було домовитися про кандидата від кожної з партій. Потім все почало ускладнюватися, і пошук компромісу став складнішим. Тим не менш, приблизно років двісті з моменту заснування США партії були здатні висувати політиків, ув'язнених на досягнення певного списку цілей. Потім, у зв'язку з ускладненням внутрішньопартійних коспромісів, завдання кожного з кандидатів звелося до підтримки статус-кво в інтересах партії, що його висунула. Це означало кризу американської політичної системи, яку ми зараз і спостерігаємо — криза зростання та переходу до нового соціального стану, від капіталізму до посткапу.
Яким сьогодні може бути суперкомпромісний кандидат від будь-якої з партій? Можливі лише два варіанти. Перший: популіст, який згуртував навколо себе агресивну меншість і підім'яв їм більшість усередині партії. Це Дональд Трамп – бунтар, який зневажає закони, що тонуть в адвокатській еквілібристиці. При цьому Трамп теж шукає компроміс: за всієї своєї зовнішньої безапеляційності він готовий розвернутися в будь-якому напрямку, який дозволить вивести США з нинішнього пата, і гарячково шукає його. З цієї причини він слабо передбачуваний, і це багатьох лякає. До того ж він і характером схильний до ризику. Невдалий замах надав Трампу найсильнішого електорального імпульсу, і він отримав перевагу над Байденом – другим із двох можливих варіантів сучасного внутрішньопартійного компромісу.
Байден — суперсистемна фігура, яка гратиме строго в рамках домовленостей, не відступаючи від них ні на йоту, і заморожуючи будь-які зміни. Така фігура не про розвиток, а про збереження хисткого та застарілого статус-кво. Розвиток у цьому випадку йде під спуд, на рівень штатів та корпоративних гравців, що ми зараз у США і спостерігаємо, і буде розмивати пат звідти. Підібрати Байдену на заміну так само надійно-статичну, компромісну фігуру дуже складно. Як наслідок, при де-юрі живому Байдені ніхто не зможе добитися його відходу.. Корпоративний егоїзм неминуче заморозить ситуацію.
Між двома цими кандидатами метається виборець, що коливається, не бачить поки своїх інтересів в жодній з двох пропонованих програм. Він розуміє, що зміни потрібні, і не хоче ще чотирьох років байденівського заморожування, але непередбачуваність Трампа його лякає. Звичайно, це сприймається ним не тільки на логічному, а й на емоційному рівні. І емоційний струс, отриманий таким виборцем під час читання новин про замах, вже дав Трампу перевагу. Виборцю наочно показали, що заморожувати ситуацію більше не можна.
Байден у такому розкладі, безперечно, програє. Демократи можуть парирувати одним способом: оперативно знайти у своїх лавах власного "Супертрампа", готового осідлати демократичну програму, та запропонувати свій варіант радикальних змін, прийнятний для базового електорату партії. Політтехнологічно таку фігуру можна сконструювати навіть за місяць, що залишився до з'їзду, і розкрутити її до листопада, але ….живого Байдена на рівні Демпартії посунути неможливо. Висновок простий: якщо не вийшло з Трампом, потрібно пробувати з Байденом, сподіваючись, що цього разу стрілок не промахнеться. Тоді демократи матимуть на виборах шанс. Якщо ж Байдена не замінять, вибори залишаться за Трампом, і це вже вирішено наперед.